SAGAN: Kosmos er alt som er, eller noen gang var eller noen gang vil være
Bli med meg.
TYSON: For en generasjon siden sto astronomen Carl Sagan her
og sendte flere hundre millioner av oss ut på et stort eventyr.
Utforskingen av universet ved hjelp av vitenskapen.
Det er på tide å sette i gang igjen.
Vi er i ferd med å begynne en reise som vil ta oss
fra det uendelig lille, til det uendelig store,
fra tidenes morgen, til en fjern fremtid.
Vi skal utforske galakser, soler og verdener
Surfe på tyngdebølger av romtid
Møte vesener som lever i ild og is
Utforske planetene som tilhører stjerner som aldri dør
Oppdage atomer med samme masse som stjerner
og universer som er mindre enn atomer.
Kosmos er også historien om oss.
Det er sagaen om hvordan vandrende flokker av jegere og sankere
fant veien til stjernene.
Et eventyr med mange helter.
For å gjøre denne reisen, må vi bruke fantasien.
Men fantasien alene er ikke nok
fordi virkeligheten i naturen er langt mer forunderlig
enn noe vi kan forestille oss.
Dette eventyret er gjort mulig av generasjoner av søkere
som strengt har fulgt et enkelt sett med regler:
Teste ideer ved hjelp av eksperimenter og observasjoner.
Bygge på de ideene som består testen. Kast ideene som mislykkes.
Følg bevisene uansett hvor det fører...
og vær kritisk spørrende til alt.
Godta disse vilkårene, og kosmos vil være ditt.
Nå, bli med meg.
I dette fantasiskipet
som ikke bundet av tid og rom, kan vi gå hvor og når som helst.
Hvis du ønsker å se hvor vi er i verdensrommet, bare se ut foran vinduet.
I dimensjon av tid, ligger fortiden under oss.
Her er hva jorden så ut som 250 millioner år siden.
Hvis du vil se fremover, se opp.
Og dette er hvordan det kan se ut 250 millioner år fra nå.
Hvis vi skal våge oss ut til de ytterste delene av kosmos,
trenger vi å vite vår kosmiske adresse.
Og dette er den første linjen i den aktuelle adressen.
Vi forlater jorden, det eneste hjemmet vi noensinne har kjent,
for å reise til de fjerneste delene av kosmos.
Vår nærmeste nabo, månen, har ingen himmel
ikke noen hav, intet liv.
Bare arr etter kosmiske kollisjoner.
Vår stjerne gir energi til vinden og bølgene
og alt levende på overflaten av vår verden.
Alle verdener i solsystemet er bundet til solen
ved hjelp av tyngdekraften.
Vi starter med Merkur,
så til et skydekket Venus, hvor løpsk drivhuseffekt
har forvandlet planeten til et slags helvete.
Mars
En verden med like mye land som jorda vår.
Et belte av steinete asteroider som sirkler solen mellom banene til Mars og Jupiter
Med sine fire gigantiske måner og dusinvis av små
er Jupiter som sitt eget lille solsystem.
Den har mer masse enn alle de andre planetene til sammen.
Jupiters store røde flekk.
En orkan tre ganger så stort som hele vår planet
som har pågått i århundrer.
Kronjuvelen i vårt solsystem, Saturn,
Omringet av motorveier av utallige snøballer
i bane rundt planeten.
Hver snøball, en liten måne.
Uranus
og Neptun.
De ytterste planetene
Ukjent for oldtiden og bare oppdaget etter oppfinnelsen av teleskopet.
Utenfor den ytterste planeten
møtes vi av en sverm av titusenvis av frosne verdener,
og Pluto er en av dem.
Av alle våre romskip,
er det dette som har reist lengst hjemmefra.
Voyager 1.
Hun bærer på en melding til en milliard år fra nå
noe om hvem vi var,
hvordan vi hadde det, og musikken vi hadde laget.
[Blind Willie Johnson - "Dark was the Night"]
TYSON: De dypere farvann i dette enorme kosmiske havet
og deres talløse verdener ligger foran oss.
Fra her ute, kan solen ser ut som bare en annen stjerne.
Men, på grunn av gravitasjonen,holder den fortsatt tak i en billion frosne kometer...
Rester fra dannelsen av solsystemet,
nesten fem milliarder år siden.
Det kalles Oorts sky
Ingen har noen gang sett det før,
fordi hver og en av disse små verdenene
er så langt fra nærmeste nabo som jorda er fra Saturn.
Denne enorme sky av kometer omslutter solsystemet
som er den andre linjen på vår kosmiske adresse.
Vi har bare vært i stand til å oppdage planeter ved andre stjerner i et par tiår,
men vi vet allerede at det er rikelig med planeter
flere enn det er stjerner.
Nesten alle av dem vil være svært forskjellig fra jorden
og fiendtlig innstilt til livet, slik vi kjenner det.
Men hva vet vi om livet?
Vi har møtt bare en type liv så langt: Livet på jorden.
Ser du noe? Bare tomrom, ikke sant?
Menneskelige øyne ser bare en snev av lys som skinner i kosmos.
Men vitenskapen gir oss muligheter til å se det som våre sanser ikke kan.
Infrarød er den type lys gjort synlig ved nattsynbriller.
Kast en infrarød sensor over mørket.
En ustyrlig planet.
En verden uten sol.
Vår galakse har milliarder av dem, som driver avgårde i en evig natt.
De er foreldreløse, kastet vekk fra sine stjernemødre
under den kaotiske fødselen av sitt eget stjernesystem.
Ustyrlige planetene er smeltet i kjernen, men frosset ved overflaten.
Det kan være hav av flytende vann
i sonen mellom disse ytterpunktene.
Hvem vet hva som kan svømme der?
Dette er hva Melkeveien ser ut i infrarødt lys.
Hver enkelt punkt, ikke bare de lyse, er en stjerne.
Hvor mange stjerner?
Hvor mange verdener?
På hvor mange måter kan man leve?
Hvor er vi i dette bildet? Ser du den armen som er ytterst i karusellen?
Det er der vi bor.
Omtrent 30 000 lysår fra sentrum.
"Melkeveien" er den neste linjen på vår kosmiske adresse.
Vi er nå hundre tusen lysår hjemmefra.
Det vil ta lyset, det raskeste som fins,
hundre tusen år å nå oss på Jorden.
Dette er den store spiralen i Andromeda. Vår nabogalakse.
Vi kaller våre to gigantiske galakser og en samling mindre galakser
"Den lokale gruppen"
Kan ikke engang finne igjen vår egen galakse her ute.
Den er bare en av tusener i den lokale superhopen.
I denne skalaen, er alle gjenstandene vi kan se, selv de minste prikkene, galakser.
Hver galakse inneholder milliarder av soler og utallige verdener.
Likevel, hele den lokale superhopen
utgjør kun en liten del av vårt univers.
Dette er kosmos i største skalaen vi vet om.
Et nettverk av hundre milliarder galakser.
Det er den siste linje av vår kosmiske adresse. Enn så lenge.
Det observerbare universet? Hva betyr det?
Selv for oss, i vårt fantasiskip
er det en grense for hvor langt vi kan se i romtid.
Det er vår kosmiske horisont.
Utover den horisonten ligger deler av universet som er for langt unna.
Det har ikke vært nok tid
i universets 13,8 milliarder år lange historie
for at deres lys skal nå oss.
Mange av oss tror at alt dette,
alle verdener, stjerner, galakser og klynger
i vårt observerbare univers
er bare en liten boble i en uendelig hav av andre universer.
Et multivers.
Universer på universer.
Verdener uten ende.
Føler du deg liten?
Vel, i sammenheng med kosmos, er vi små.
Vi er kanskje bare små personer som lever på et støvkorn,
flytende i en svimlende uendelighet.
Men vi tenker ikke smått.
Dette kosmisk synet er relativt ny.
For bare fire hundre år siden, vår lille verden var uvitende
til resten av kosmos.
Det var ingen teleskoper.
Universet var bare det du kan se med det blotte øye.
I 1599, visste alle at solen, planeter og stjerner
bare var lys på himmelen som roterte rundt jorden,
og at vi var i midten i et lite univers.
Et univers skapt for oss.
Det var bare en mann på hele planeten
som så for seg et uendelig større kosmos.
Og hvordan tilbringte han nyttårsaften
av året 1600?
I fengsel, selvfølgelig.
Det kommer en tid i våre liv når vi først innser at vi er ikke sentrum av universet.
At vi tilhører noe mye større enn oss selv.
Det er en del av det å vokse opp.
Og som det skjer med hver av oss, begynte det å skje med vår sivilisasjon
i det 16. århundre.
Tenk deg en verden før teleskoper,
da universet var bare det du kan se med det blotte øye.
Det var åpenbart at jorden var ubevegelig,
og at alt i himmelen, solen, månen, stjernene, planetene
dreide seg om oss.
Og så kom en polsk astronom og prest som het Copernicus med et radikalt forslag:
Jorden var ikke sentrum.
Det var bare en av planetene, og akkurat som dem, dreide den seg om solen.
Mange, som den protestantiske reformatoren Martin Luther,
så på denne ideen som en skandaløs fornærmelse mot Skriften.
De ble forskrekket.
Men for en mann, gikk ikke ideen til Copernicus langt nok.
Hans navn var Giordano Bruno, og han var en naturlig født opprører.
Han lengtet å bryte seg ut av det trange lille universet.
Allerede som ung dominikanske munk i Napoli
passet han ikke inn med de andre.
Dette var en tid da det ikke var noen fri tanke i Italia.
Men Bruno sultet etter å vite alt om Guds skaperverk.
Han våget å lese bøkene som var forbudt av kirken,
og det var hans ulykke.
I en av dem, en romersk bok, skrevet av en mann som døde for mer enn 1500 år siden
hvisket til ham om et univers langt større. Ja, grenseløs, som hans idé om Gud.
Lucretius spurte leseren
å forestille seg å stå på kanten av universet
og skyte en pil utover.
Hvis pilen fortsetter å gå, er det tydelig at universet går
utover det du trodde var kanten.
Men hvis pilen ikke holde det gående
la oss si at den treffer en vegg. Da må den muren må ligge
utenfor det du trodde var kanten av universet.
Hvis du står på den veggen og skyte en annen pil,
er det bare de samme to mulige utfall:
Enten flyr pilen for alltid ut i verdensrommet,
eller så treffer den en grense
hvor du kan stå og skyte enda en pil.
Uansett, er universet ubegrenset.
Kosmos må være uendelig.
Dette var helt logisk for Bruno.
Gud, som han tilba var uendelig.
Så hvordan kunne skapelsen være noe mindre?
[Døren åpnes]
Det var den siste fast jobben han noensinne hadde.
Og så, da han var 30, han hadde en tanke som forseglet hans skjebne.
I en drøm, våknet han til en verden
som var lukket inne i en avgrensa bolle med stjerner.
Dette var kosmos i Brunos tid.
Han opplevde en kvalmende øyeblikk av frykt
som om bunnen av alt falt bort under føttene hans.
Men han samlet motet til seg.
BRUNO: Jeg spredde trygge vinger mot verdensrommet
... og steg mot det uendelige, og la fra meg
hva andre anstrengt prøvde å se på avstand.
Her var det ingen opp, ikke ned, ingen kant,
intet sentrum.
Jeg så at sola var bare en stjerne
og stjernene var andre soler, hver med et følge av andre verdener
som vår egen.
Åpenbaringen av denne uendeligheten var som å forelske seg.
TYSON: Bruno ble en evangelist
som spredde nyheten om uendelighet i hele Europa.
Han antok at andre som elsker Gud naturlig ville omfavne
dette finere og mer strålende synet på skaperverket.
BRUNO: For en tosk jeg var.
TYSON: Han ble bannlyst av den romersk-katolske kirke i sitt hjemland,
utvist av kalvinistene i Sveits
og lutheranerne i Tyskland.
Bruno grep sjansen da han ble invitert til å forelese ved Oxford i England.
Endelig, tenkte han.
En sjanse til å dele sin visjon med et publikum på sine jevnbyrdige.
[Alle humrer]
Jeg har kommet for å presentere en ny visjon av kosmos.
Copernicus hadde rett i å hevde at vår verden er ikke sentrum av universet.
Jorden går rundt solen.
Det er en planet, akkurat som de andre.
Men Copernicus var bare begynnelsen. Jeg bringer deg soloppgangen.
Mann 1: Skandaløst! Stjernene er andre brennende soler
laget av samme stoff som Jorden, og de har sine egne vannkloder
med planter og dyr ikke mindre edle enn vår egen.
Mann 2: Er du gal eller bare uvitende? Alle vet det er bare én verden.
Hva alle vet er galt.
Vår uendelig Gud har skapt en grenseløst univers
med et uendelig antall verdener.
Mann 3: Har De ikke lest Aristoteles hvor du kommer fra?
Eller enda Bibelen?
Jeg ber deg, avvis antikkens tradisjon, tro og myndighet.
La oss begynne på nytt, ved å tvile alt vi antar har blitt bevist.
Mann 2: Kjetter! Mann 3: Vantro!
Deres Gud er for liten.
[Folkemengden roper]
TYSON: En klokere mann ville ha lært sin lekse,
men Bruno var ikke en slik mann.
Han kunne ikke holde sin svevende visjon av kosmos for seg selv,
til tross for at straffen for å gjøre det i hans verden
var den mest ondskapsfulle form for grusom og uvanlig straff.
Giordano Bruno levde i en tid
da var det ikke noe skille mellom kirke og stat
eller tanken om at ytringsfriheten var en hellig rett til hver enkelt.
Å uttrykke en idé som ikke er i samsvar med tradisjonell tro
kan sette deg i store problemer.
Uvørent dro Bruno tilbake til Italia.
Kanskje han hadde hjemlengsel.
Likevel, han må ha visst at hans hjemland
var en av de farligste stedene i Europa han kunne gå.
Den romersk-katolske kirke opprettholdt et system av domstoler
kjent som inkvisisjonen
og dens eneste formål var å undersøke og pine
noen som våget tale synspunkter som avvek fra deres.
Det var ikke lenge før Bruno falt i klørne på tankepolitiet.
Denne vandreren, som dyrket et uendelig univers
pintes i fangenskap i åtte år.
Gjennom nådeløse avhør
nektet han hardnakket å gi avkall på sitt syn.
Hvorfor var kirken villig til å gå så langt i å plage Bruno?
Hva var de redde for?
Hvis Bruno hadde rett, ville det kunne stilles spørsmål vedrørende
de hellige bøker og kirkens autoritet.
Endelig avsa kardinalene av inkvisisjonen sin dom.
Du er funnet skyldig i å stille spørsmål ved Den Hellige Treenighet,
og Jesu Kristi guddommelighet.
For å tro at Guds vrede er ikke evig,
at alle skal bli frelst,
og å hevde at det finnes andre verdener.
Mann: Kast ham i cellen.
Alle bøkene du har skrevet
vil bli samlet opp og brent på Petersplassen.
Høyverdige Fader, disse åtte års fangenskap
har gitt meg mye tid til å reflektere. Så du vil fornekte?
Min kjærlighet og ærbødighet for skaperen
inspirerer visjonen om en uendelig skapelse.
Du skal overlates til guvernøren i Roma
som administrerer en passende straff
for de som ikke angrer.
Mann: Tilbake til fengsel!
Det kan være at du er mer redd for å levere denne dommen
enn jeg er for å høre den.
[Folkemengden roper]
[Ropingen fortsetter]
Ti år etter Brunos martyrium
er Galileo den første som ser gjennom et teleskop
og innser at Bruno hadde hatt rett hele tiden.
Melkeveien ble skapt av utallige stjerner usynlig for det blotte øye
og noen av disse lysene på himmelen var faktisk andre verdener.
Bruno var ingen vitenskapsmann.
Hans visjon av kosmos var en heldig gjetning
fordi han ikke hadde noen bevis å støtte seg til.
Som de fleste gjetninger, kunne det godt ha slått ut feil.
Men når ideen først var i luften, det ga andre et mål å sikte på.
Om ikke annet, å motbevise den.
Bruno skimtet det enorme rommet,
men han hadde ingen anelse om den svimlende uendelighet av tid.
Hvordan kan vi mennesker, som sjelden lever mer enn et århundre,
håpe å begripe den vidstrakte tiden
som er historien om kosmos?
Universet er 13,8 milliarder år gammelt.
For å forestille seg alt av kosmisk tid,
la oss presse det inn i ett kalenderår.
Den kosmiske kalenderen begynner 1. januar med fødselen av vårt univers.
Den inneholder alt som er skjedd siden den gang og til i dag
som på denne kalenderen er midnatt 31. desember.
I denne skalaen, representerer hver måned ca en milliard år.
Hver dag utgjør nesten 40 millioner år.
La oss gå tilbake så langt vi kan,
til det aller første øyeblikket av universet.
1. januar. Det store smellet.
Det er så langt tilbake som vi kan se i tid.
For nå.
Hele vårt univers dukket opp fra et punkt mindre enn et enkelt atom.
Rommet selv eksploderte i en kosmisk ild,
som startet utvidelsen av universet
og ga fødsel til all energi og all materie vi kjenner i dag.
Jeg vet det høres sprøtt, men det er sterke observerbare bevis
som støtter Big Bang-teorien.
Og det inkluderer mengden av helium i kosmos
og gløden av radiobølger igjen fra eksplosjonen.
Når det utvidet seg, ble universet avkjølt
og det var mørke for omtrent 200 millioner år.
Tyngdekraften trakk sammen klumper av gass og varmet dem
helt til de første stjernene brast i lys den 10. januar.
Den 13. januar samlet disse stjernene seg sammen til de første små galaksene.
Disse galaksene slo seg sammen til enda større galakser,
sånn som vår egen Melkevei,
Som ble til for ca 11 milliarder år siden.
15. mars i det kosmiske året.
Hundrevis av milliarder av soler.
Hvilken er vår?
Det er ennå ikke født. Det vil stige fra asken av andre stjerner.
Se de lysene blinker som paparazzi?
Hver og en er en supernova,
en flammende død av en gigantisk stjerne.
Stjerner dør og blir født på steder som dette,
en fantastisk barnehage.
De kondenserer som regndråper fra gigantiske skyer av gass og støv.
Det blir så varmt at kjerner av atomer smelter sammen dypt inne i dem,
og danner oksygenet vi puster, karbonet i våre muskler
kalsium i skjelettet vårt, og jernet i blodet vårt.
Det hele ble kokt i den brennende grue av stjerner, langt forsvunnet.
Du, jeg, alle sammen.
Vi er laget av stjernemateriale.
Dette stjernematerialet blir resirkulert og anriket
igjen og igjen, gjennom etterfølgende generasjoner av stjerner.
Hvor mye lenger før fødselen av vår sol?
En lang tid.
Det vil ikke begynne å skinne for ytterligere seks milliarder år.
Solenens fødselsdag er 31. august på den kosmiske kalender.
Fire og en halv milliard år siden.
Som med de andre verdener i vårt solsystem
ble Jorden dannet av en rund skive av gass og støv
som gikk i bane rundt den nyfødte solen.
Gjentatte kollisjoner produserte en voksende ball av rusk.
Ser du den asteroiden? Nei, ikke den.
Den der borte.
Vi eksisterer fordi tyngdekraften til den ved siden av
dyttet den bare en tomme til venstre.
Hvilken forskjell kan en tomme gjøre på omfanget av solsystemet?
Bare vent, så skal du få se.
Jorden tok mye juling i sin første milliard år.
Fragmenter av rusk som gikk i bane, kolliderte og vokste seg sammen
som en rullende snøball og dannet vår måne.
Månen er en suvenir fra den voldelige epoken.
Hvis du stod på overflaten av jorden den gang
ville Månen lyst hundre ganger sterkere.
Den var ti ganger nærmere den gang,
låst i et mye mer intimt tyngdekraftgrep.
Da jorden avkjølnet, begynte havene å danne seg.
Tidevannet var tusen ganger høyere da.
Gjennom tidene har tyngdekreftene som virker mellom jorden og månen skjøvet månen unna.
Livet begynte et sted rundt her, september 21....
... Tre og en halv milliard år siden på vår lille verden.
Vi vet fortsatt ikke hvordan livet kom i gang.
For alt vi vet kan det ha kommet fra en annen del av Melkeveien.
Opprinnelsen til liv er en av de største uløste mysterier i vitenskapen.
Her brygges det liv, som utvikler alle de biokjemiske oppskrifter
for sin utrolig komplekse aktiviteter.
Ved 9. november var det liv som pustet,
beveget seg, spiste, reagerte på sitt miljø.
Vi skylder mye til de banebrytende mikrober.
Å ja, en annen ting.
De oppfant sex.
17. desember var litt av en dag.
Livet i havet tok virkelig av.
Det eksploderte med et mangfold av større planter og dyr.
Tiktaalik var en av de første dyrene som våget seg på land.
Det må ha føltes som å besøke en annen planet.
Skoger, dinosaurer, fugler, insekter...
Alle utviklet seg i den siste uken av desember.
Den første blomsten
blomstret den 28. desember.
Etter hvert som disse gamle skogene vokste, døde og sank under overflaten,
ble restene forvandlet til kull.
Tre hundre millioner år senere
brenner vi mennesker mesteparten av kullet for å framskaffe energi
men også sette vår sivilisasjon i fare.
Husker du asteroiden tilbake i dannelsen av solsystemet?
Den som ble dyttet litt til venstre?
Vel, her kommer den.
Det er 06:24 den 30. desember på den kosmiske kalenderen.
[EKSPLOSJON]
For mer enn hundre millioner år, var dinosaurene jordens herskere,
mens våre forfedre, små pattedyr, pilte forskremt under føttene.
Asteroiden forandret alt.
Anta at det ikke hadde blitt dyttet i det hele tatt. Det ville ha bommet helt på Jorden.
Og for alt vi vet kan dinosaurene fortsatt være her, mens vi ikke ville vært her.
Dette er et godt eksempel på den ekstreme beredskap...
eksistenens naturlige tilfeldighet.
Universet er allerede mer enn 13 og et halvt milliarder år gammel.
Fortsatt ingen tegn til oss.
I det store hav av tid som denne kalenderen representerer
har vi mennesker bare utviklet oss i løpet av den siste timen
av den siste dagen av den kosmiske år.
23:59 og 46 sekunder
Alle nedtegnet historie opptar bare de siste 14 sekunder
og hver person du noensinne har hørt om, bodde et sted der inne.
Alle disse konger og kamper, folkevandringer og oppfinnelser,
kriger og romanser. Alt i historiebøkene
skjedde her, i de siste sekundene av den kosmiske kalenderen.
Men hvis vi ønsker å utforske et slikt kort øyeblikk av kosmisk tid...
må vi endre målestokk.
Vi er nykommere i kosmos.
Vår egen historie begynner bare på den siste natten av den kosmiske året.
Det er 09:45 på nyttårsaften.
For tre og en halv million år siden
forlot våre forfedre, dine og mine, disse sporene.
Vi sto opp og skillet vei fra dem.
Da vi ble stående på to føtter
var ikke øynene våre lenger rettet mot bakken.
Nå hadde vi muligheten til å se opp og undre.
For de meste av menneskets eksistens, la oss si de siste 40.000 generasjoner,
var vi vandrere, som bor i små flokker av jegere og sankere.
Vi kunne lage verktøy, kontrollere ild, navngi ting.
Alt innenfor den siste timen av den kosmiske kalenderen.
For å finne ut hva som skjer videre, må vi endre målestokk.
For å se det siste minuttet av den siste natten av den kosmiske året.
23:59. Vi er så veldig ung på tidsskalaen av universet
at vi ikke begynner å male våre første bilder
før de siste 60 sekundene av det kosmisk året.
Kun 30.000 år siden.
[Dyr grynter]
Det er når vi oppfant astronomi.
Faktisk stammer vi alle fra astronomer.
Vår overlevelse var avhengig av å vite hvordan du skal lese stjernene
for å forutsi den kommende vinteren,
og migrasjon av de ville flokkene.
Og så, rundt 10 000 år siden
begynte en revolusjon i måten vi bodde.
Våre forfedre lærte å forme sine omgivelser,
temme ville planter og dyr,
dyrke land og slo seg ned.
Dette forandret alt.
For første gang i vår historie, hadde vi flere ting enn vi kunne bære.
Vi trengte en måte å holde orden på det.
På 14 sekunder til midnatt
eller ca 6000 år siden, vi oppfant skriving.
Og det tok ikke lang tid før vi begynte å bokføre mer enn kornskjepper.
Skriving tillot oss å spare våre tanker
og sende dem mye lenger i rom og tid.
Små tegninger på en leirtavle
ble et middel for oss å beseire dødelighet.
Det rystet verden.
Moses ble født sju sekunder siden.
Buddha, seks sekunder siden.
Jesus, fem sekunder siden.
Mohammed, tre sekunder siden.
Det var ikke engang to sekunder siden at, for bedre eller verre
at jordens to halvdeler oppdaget hverandre.
Og det var først i det aller siste sekund
av den kosmiske kalender som vi begynte å bruke vitenskapen
til å avdekke naturens hemmeligheter og dens lover.
Den vitenskapelige metoden er så kraftig at på bare fire århundrer
har det tatt oss fra Galileos første titt gjennom et teleskop på en annen verden
og etterlate vårt fotavtrykk på månen.
Det gav oss muligheten til å se ut over tid og rom
og oppdage hvor og når vi er i kosmos.
SAGAN: Vi er en måte for kosmos å kjenne seg selv.
Carl Sagan guidet jomfruturen Cosmos
for en generasjon siden.
Han var den mest vellykkede vitenskapsformidler av det 20. århundre,
men han var først og fremst en vitenskapsmann.
Carl bidratt enormt til vår kunnskap om planetene.
Han spådde riktig eksistensen av metan innsjøer
på Saturns gigantiske måne Titan.
Han viste at atmosfæren av den tidlige jorden
må ha inneholdt kraftige klimagasser.
Han var den første til å forstå at sesongmessige endringer på Mars
skyldtes forblåst støv.
Carl var en pioner i letingen etter utenomjordisk liv
og intelligens.
Han spilte en ledende rolle i alle store romskip oppdrag
for å utforske solsystemet i løpet av de første 40 årene av romtidsalderen.
Men det er ikke alt han gjorde.
Dette er Carl Sagan sin egen kalender fra 1975.
Hvem var jeg den gang?
Jeg var bare en 17 år gammel gutt fra Bronx...
som drømte om å bli en vitenskapsmann.
Og på en eller annen måte tok en av verdens mest kjente astronomer seg tid
til å invitere meg til Ithaca, i delstaten New York
for å tilbringe en lørdag med ham.
Jeg husker at snørike dagen som om det var i går.
Han møtte meg på bussholdeplassen
og viste meg sitt laboratorium ved Cornell University.
Carl nådde bak skrivebordet sitt og skrev dette i boken for meg.
"For Neil, en fremtidig astronom. Carl."
På slutten av dagen, kjørte han meg tilbake til busstasjonen.
Snøen var falt mer og mer.
Han skrev telefonnummeret hans, hans hjemmetelefonnummer, på en papirlapp
og han sa: "hvis bussen ikke kan komme gjennom,
ring meg, så kan du tilbringe natten hjemme hos meg med min familie."
Jeg visste allerede jeg ønsket å bli en vitenskapsmann,
men den ettermiddagen lærte jeg av Carl
hva slags person jeg ønsket å bli.
Han nådde ut til meg og utallige andre,
inspirerte så mange av oss til å studere, lære og gjøre vitenskap.
Vitenskap er et samarbeidende foretak, som spenner over generasjoner.
Det er en overlevering av en fakkel fra lærer til elev til lærer.
Et samfunn av sinn som når tilbake til antikken
og frem til stjernene.
Nå, bli med meg.
Vår reise er bare begynnelsen.